Дорогий Боже, чи хто там мене слухає.
Плювати я хотіла на цицьки, але якщо на те пішло...
...то нехай протягом літніх канікул вони в мене з'являться.
Або з'явиться подруга. Найкраще, якщо і перше, і друге.
Але якщо обирати одне, то я за цицьки.
ВИЩЕ ЗА НЕБО
- Хто вкрав мої черевики? - Спробуй подивитися там, де ти їх залишив.
- Але де я їх залишив? - Марі!
- Тату, ось вони. - Дуже дякую, Мортене. - У нас обмаль часу, давайте швидше!
- Ти сам попрасував собі сорочку? - Молодець, синку.
- Де Марі? - Вона все ще у ванній. - Марі, ти ще нагорі?
- Я в душі! - Тоді поквапся.
- Дайте мені домитися! - Дивись, щоб тебе не затягнуло у зливний отвір.
- Ти ж худа як тріска. - Ми вже йдемо.
- Я хочу встигнути на початок. - Марі!
Господи, я забула випрасувати її сукню!
Тримай, мамо. Я попрасував її разом із своєю сорочкою.
- Мортене, що б ми без тебе робили?! - Думаю, ледве-ледве встигали.
Марі-чарівнице...
в тебе нові чо...
- Мамо, здається, вона закінчила. - Марі, люба, ну що тепер?
- Черговий фіговий день. - Ось твоя сукня. Мортен попрасував її для тебе.
- То нехай її сам і одягає! - Але вона так тобі личить. Одягни її, будь ласка.
Коли станеш дорослою, от тоді сама все вирішуватимеш.
- Можливо, я ніколи не подорослішаю. - Марі, припини. - Ми всі колись помремо.
- Ти хочеш мене розлютити. - Я не одягну цю сукню. Ніколи в житті.
- Поговори з нею. - Я? - Ти. Мене вона не слухає.
- Які твої плани на літо? - Я разом з іншими скаутами піду в похід.
- А які плани у вас, директоре? - Ну... хтозна...
З дороги!
Ви повинні пробачити фрекен Шаер. Вона трохи... особлива.
А ти, Марі? Куди збираєшся влітку?
З наплічником у Гімалаї.
- Ну, можливо, не в Гімалаї... - У Марі дуже бурхлива уява.
- Привіт! - Привіт, Петтере. Іди-но до нас.
Ранді. Лінда. Не забудьте подарунки! Кристіан, Петтер, Катріна...
- Привіт! Тебе теж мали б запросити. - Усіх інших запрошено.
Та пусте. Можливо, тобі краще заприятелювати з Бйорном Роаром?
- Можливо, тобі краще трохи скинути вагу. - А тобі краще відчепитися.
У тебе бруд на писку, піди вмийся.
Ходімо. От стерво.
Шановні учні, шановні батьки, шановні колеги...
Шановна Ребекко... Шаер.
Те, що ви значите для цієї школи і що ця школа значить для вас...
...неможливо описати в кількох словах.
Ви були неперевершені як педагог...
...і як колега ви були для нас джерелом невичерпного натхнення.
Зараз, коли ви йдете на заслужений відпочинок, я лиш хочу сказати...
...що з вашим темпераментом...
...і широкою ерудицією у багатьох царинах...
...ви назавжди... ви назавжди залишитеся... тут.
Тож, дозвольте мені подякувати вам за все, що ви зробили для нас...
...та побажати усього найкращого в пенсіонерському житті. Я впевнений, що ви...
Прошу.
Можливо, ви щось хочете сказати нам після усіх цих років?
Можете повернути мою хусточку?
Так. Прошу.
А зараз Мортен із 5-А заспіває для нас.
Я б хотів заспівати пісню для моєї сестри, котра мені дуже дорога.
Марі-чарівнице, в тебе нові чобітки?
Ні, купили їх мені ще в минуле літо.
Марі-чарівнице, у спідниці новій ти?
Ні, чотири роки їй, вона лиш перешита.
Давайте заспіваємо приспів усі разом!
Та чом ти співаєш тра-ля-ля-ля-ля
Чому ти стоїш й ніби сяєш?
- Чудово! - На цьому ми й завершимо наш концерт.
Веселих канікул!
- Я можу показати фокус. - Що? - Я можу показати фокус.
Я не знала, Марі, що ти...
Мені потрібна допомога мого брата, який дуже дорогий для мене.
Не роби дурниць.
Закладемося, вона перетворить його в курку.
Фокус-покус... філіпокус!
- Вона нагадує мені Клінта Іствуда. - Чому?
Тому що вона говорить тільки тоді, коли потрібно.
Тебе ніколи не візьмуть у скаути!
- Що це з нею? - Вона вар'ятка. - Мортене!
- Але ж ти маєш визнати, що вона не зовсім нормальна. - Не зовсім нормальна?
- І вона постійно незадоволена життям. - А є від чого бути задоволеною?
- Вона геть з котушок з'їхала. - Ти ж говориш про свою доньку. - Про доньку? Про френкен Шаер.
- Фрекен Шаер? - Бути незадоволеною життям - це не злочин.
- Але ж не весь час? - Весь час? Звідки ти знаєш?
- Припиніть сварку, обоє! - Хіба вони сваряться.
Радість моя!
Візьмете лотерейного квитка, фрекен Шаер? Ми збираємо гроші для шкільного оркестру.
- Чхати я хотіла на ваш оркестр. - Вона ще та штучка.
7:38:00.
7 хвилин, 38 секунд і 0 десятих. Це новий рекорд.
- Новий що? - Рекорд. Ти що, ніколи не чула такого слова?
Воно майже розтануло.
- Навіщо ти це зробила? - Тому що...
Тому що... ви мені подобаєтеся.
Ти вимазала мені обличчя морозивом, бо я тобі подобаюся?
Так... здається, що так.
Тобі додому не час?
- Мамо! - Так?
- Мортене, не засиджуйтесь допізна. - Не бійся, мамо. Я маю оголошувати "відбій".
- Бідні скаути. - Гаразд, ось так.
- Можливо, я психопат... - От і добре.
- Психопат. - Що це ти читаєш?
- "Історію душевних розладів". - Припини. То серйозна книга.
- Будь готовий! - Завжди готовий, тату! - Мортене!
Будь обережним, не поріжся отими гострими скаутівськими ножами.
- Будь ласка, скажи "до побачення", Марі. - "До побачення, Марі".
Мортене, ти в будь-який момент можеш подзвонити нам.
Твій ліхтарик у боковій кишеньці. Бувай, Мортене. Гарного тобі походу!
- Тепер ми залишилися втрьох. - Нарешті просто відпочинемо вдома.
І що, по-вашому, ми будемо робити?
Ну, а ти б що хотіла, Марі?
- Поїхати в Діснейленд. - Ми не можемо собі цього дозволити.
- Просто візьміть трохи грошей з банку. - Ті гроші не належать твоєму батькові.
Тоді знайдіть для мене якусь роботу. Ми зможемо поїхати до Копенгагена?
- Ні. - Можливо, наступного року. - Можливо, коли мені стукне сто.
- Марі, ми робимо все, що можемо. - Певно, не все.
Що ти сказала?
- Піду прогуляюся. - І я з тобою.
- Підеш з нами, Марі? - Хай скаути гуляють.
Дякую, що пригостила.
- Хочеш піти на прогулянку? - На прогулянку?
Там, східніше від Суецу, злу й добру ціна одна...
Нема заповідей божих...
...й кожний спраглий п'є до дна.
Кіплінг.
- Читала його? - Кого? - Кіплінга!
Ні. Я на канікулах не читаю.
Ти квіти позбирати не хочеш?
Навіщо?
Я люблю квіти. Дикі квіти, ясна річ. А садових не переношу.
- Слойку будеш? - Звичайно.
Нічого не лишилось. Але ти можеш надути пакет.
Ні, я сама. Одна з маленьких радостей життя.
У старому тілі здоровий дух,
У світі не може бути повної тиші, згодна?
Так, повної тиші ніколи не може бути.
- Це було б для мене честю. - Ви про що?
Це було б честю для мене запросити тебе.
"Чи могла б Марі прийти на свято дня народження? Ребекка Шаер." Ребекка?
- Її звуть Ребекка. - П'ятниця, 2 липня.
"З третьої години до о пів на сьому. Буде накритий стіл з закусками та напоями."
- Угу. - Що ти хочеш сказати своїм "угу"?
Я нічого не хочу сказати. Просто мені це не подобається.
- Але це так мило з боку фрекен Шаер. - Справа не в цьому. - Тоді в чому справа?
Я просто не хочу, щоб моя донька зближувалася з фрекен Шаер.
- Невідомо, що вона може утнути. - Ну і що вона може утнути?
Якраз цього я і не знаю.
- А як дізнатися про те, чого не знаєш? - Мені начхати.
- Марш до себе в кімнату. - Не піду. - Не підеш?
Гаразд, тоді я піду до себе.
Один, два, три, чотири, п'ять, шість...
Де мій подарунок?
Вітаю з днем народження!
- І що мені з цим робити? - Заколювати штани, коли ви їздите на велосипеді.
Я їжджу в спідниці.
Заходь у дім. Не стій як стовп.
- Де пташка? - Полетіла геть.
Кому він підморгує?
Прагну тебе у риму загорнуть, прагну назавжди закарбувати...
Що це було?
Це був вірш, дитино. Написаний людиною на ім'я Улаф Булль. Він помер.
Сідай, доки вершки не скисли.
Він підморгує вам.
Тепер нас троє.
Марі, Ребекка та...
...Александр Ларсен.
Хто він? Александр Ларсен?
- Обіцяй, що не будеш сміятися. - Я взагалі рідко сміюся.
- Ні, давай краще святкувати. - Чого б це?
Чого б це я сміялася?
Александр Ларсен був коханням усього мого життя. І прокляттям.
Він помер?
Уявлення не маю. Сто років його не бачила.
Я зростала на фермі, у Швеції, біля кордону. А він жив тут.
Він був молодий. Ми з ним однолітки.
В останні дні війни...
...він допомагав людям втікати до Швеції.
Він переводив їх через кордон. Одного дня сталася трагедія.
У нього влучила німецька куля. Я знайшла його в лісі.
Ми сховали його у флігелі, і я доглядала за ним, доки він не одужав.
І саме тоді моє серце вибухнуло.
І далі що?
Що далі? Війна закінчилася.
І далі що?
До чого ж ти цікава дитина. Я не хочу говорити про це.
Життя коротке, що було - те загуло. Я сто років його не бачила.
Декому з нас судилося жити без справжнього кохання.
Але що тоді сталося? - Прошу тебе, ми ж святкуємо день народження.
А на святі не витрачають час на звіряння своїх почуттів перед іншими.
Ти маєш заспівати мені вітальну пісеньку.
Я не хочу співати вітальну пісеньку. Я хочу знати, що тоді сталося.
Зрозуміло. Ти не хочеш співати для мене, навіть попри те, що в мене день народження.
Ні.
Фрекен Шаер?
Ви плачете.
Вибачте.
Ура! Сьогодні твої іменини і ми тебе вітаєм.
В коло круг тебе разом всі встали, Дивись, як ми в крок рушаєм.
Поклон і кивок, і кругом повернемось...
...для тебе танцюєм, стрибаєм, сміємось.
Щиро найкращого тільки бажаєм...
...що іще сказать - не знаєм!
Тож, вітаєм!
Поставлю якусь музику.
Пограймо в "Монополію"!
Подивимось...
Ти банкрот! Банкрот!
Який вражаючий у мене сьогодні потік відвідувачів.
Можливо, вони прийшли привітати вас із Днем народження.
- Це за тобою. - Я тут подумав... Уже час...
Марі повинна була прийти додому о пів на дев'яту. А зараз майже дев'ята.
І я подумав, що, можливо... - Я з'їла її на вечерю?
Ні, ні, звичайно, що ні, але...
- Можна я ще трошки погуляю? - Звичайно, жодних проблем.
Ми з мамою просто трохи хвилювалися, ось і все.
- Краще сказати, налякалися до смерті, - Ні, ми не злякалися. Ми взагалі не лякалися.
- Ви чудово проводите час, принцесо? - Я не ваша принцеса.
- Я звертався до... - Можна, я ще на годинку залишуся?
- Тобі краще негайно піти додому. - Вітаю з днем народження!
- Що це? - Це гвоздики.
Тепер я збираюся продовжити святкування за бокалом вина. Краще на самоті.
- Фрекен Шаер - це щось. - Фрекен Шаер - це фрекен Шаер.
Марі, снідати! Тато приготував млинці.
- Спокійніше. Де в нас пожежа? - Певно, вона добряче зголодніла.
Марі, ти куди зібралася? Сніданок на столі.
- Ти зібралася погуляти перед сніданком? - Так, покатаюся на велосипеді. - Покатаєшся разом із подругами?
- Разом із подругами? - Це не може трохи почекати?
- Не можна їхати на порожній шлунок. - Будь обережною!
Кинь палити!
- Ви катаєтеся на велосипеді? - Як ти здогадалася?
- Можна з вами? - Ні, не можна. Це не для дітей.
- Ти просто так не відчепишся? - Куди ви їдете?
Куди вітер занесе.
- Що з вами? - Нічого. Просто ногу зсудомило.
- Допомога потрібна? - Ні. Зі мною все добре.
Їдь додому. Я просто посиджу тут і трохи відпочину.
- Але ж ми майже приїхали. - Приїхали?
- Туди, куди ми їхали. - Я нікуди не їхала.
Якби ж я могла літати.
Я вас не покину.
- Ти можеш застудитися. - А ви можете померти.
Колись ми всі помремо.
З вами все буде добре. Ви ж не на Еверест лізете.
Дякую.
- Ось як далеко нас занесло! - Як тут чудово!
Прийде зима, дах провалиться - і будинку кінець.
- Звідки ви знаєте? - Він прогнив. Він прогнив до фундаменту.
Я не думаю, що він прогнив.
Марі-чарівнице...
Стара дурепо!
У такому разі, я вважаю, тобі краще поїхати додому й залишити стару дурепу саму.
Ви анітрохи не краща за всіх інших!
- Можливо, він все ж таки не настільки прогнив. - Ненавиджу вас!
Ненавиджу ту пісню.
Життя - нелегка штука.
Я повертатиму ключ, а ти штовхай.
Ласкаво прошу до мого раю!
Це ваш будинок?
Саме тут ми збиралися жити: Александр і я.
- Значить, тоді ви сказали неправду? - Ти про що?
Про те, що ви не думаєте про нього. Ви думаєте про нього весь час.
Ні.
Так.
Бодай йому грець, тому Александрові Ларсену. Він мій сум і моя радість.
Моя надія і мій відчай.
Він - зачинені двері до мого серця.
Александр Ларсен - чоловік, якого я кохала, кохаю...
...і до віку кохатиму. Коротше кажучи: I love him.
Він вас покинув?
Він жив з нами до кінця війни.
Тоді він повернувся додому, і я поїхала з ним.
Ми заручилися. То були найщасливіші місяці мого життя.
І що далі?
Тоді він відправився у плавання, щоб заробити грошей на весілля.
І перед від'їздом він вирізав дещо на стіні.
І що? Що він написав?
Він написав...
"Моє кохання вище за небо, Ребекко."
- І потім він просто зник? - "Вище за небо." Що за дурня.
Я так не думаю.
- І що далі? - Одного дня я одержала листівку.
- Звідки? - Із Сінгапура.
Зачекай хвилинку.
Подобається?
Яка краса!
Я мала в ній виходити заміж. Хочеш віддам тобі?
- Але вона може вам знадобитися. - Ні. Я занадто довго на це чекала.
Уже занадто пізно. Вона твоя.
А ось і Святий Бернард!
- Хто то був? - Мій батько.
- Мені сподобалося, як ти сказала. - Ви про що?
Що я не на Еверест лізу.
Але ти можеш дожити до того дня, коли велосипед тобі здаватиметься горою.
Колись доведеться покласти цьому край.
- Ми дуже хвилювалися за тебе. - Не варто. Від цього з'являються зморшки.
- Де ти була? - З фрекен Шаер.
Ти можеш застудитися.
Спробуєш зазирнути в цей пакет, і я не розмовлятиму з тобою до кінця життя.
Тронеш це - і я тебе уб'ю!
Я бачив лося.
- Марі, як ти почуваєшся? - Ти досі ще хвора?
- У мене температура лише 38.2. - 38.2 - це висока температура.
Пол Петтерсен прийшов у школу з температурою 38.9.
- За Пола нехай його мама хвилюється. - До речі, вчителька відправила його додому.
- Хрін собачий! - Марі! Хто тебе навчив так говорити?
Мортен навчив мене. Він знає багато лайливих слів. Мортене, я ж правду кажу?
Сьогодні "хрін" означає не те, що в наші часи.
- А що він тоді означав? - Не надто переймайся цим.
Я не надто цим переймаюся. Принаймні в цей момент.
Поміряй температуру.
- Ти міряєш температуру? - Я тільки-но поставила термометр.
- Куди? - А ти як думаєш?
- У дупу. А зараз, доки ти не можеш рухатися, я тобі щось почитаю. - Не смій.
Я посмію. Почитаю тобі інструкції зі зведення куреня.
- Ні! - Так. "Курінь. Для початку..."
- Ребекко... - Колись доведеться покласти цьому край.
Ребекко, ні!
Фрекен Шаер?
- Марі, що сталося? - Фрекен Шаер померла. - Ти впевнена?
Вона померла. Я дзвонила в двері і заходила в дім, але там нікого не було.
- Вона могла поїхати до друзів. - Або на відпочинок.
- І не замкнути двері? - Я впевнена, усьому цьому є пояснення. - Немає!
Просто вона вам не подобається.
Подобається - не подобається? Ну, ми її погано знаємо.
- Вона трохи дивна. - Ти сам дивний!
- Вона моя єдина подруга. - Марі! - Ти сама казала, аби я заприятелювала з кимось, хіба ні?
- Так. Але фрекен Шаер не може бути твоєю подругою. - Вона моя подруга. Чи була нею.
- Фрекен Шаер померла? - Завтра все з'ясуємо. Ти можеш почекати до ранку?
Завтра може бути занадто пізно.
Ані пари з вуст.
Про що? Ти куди? Я тобі забороняю брати мого ліхтарика.
- Мені він потрібен. Я віддам тобі свої кишенькові гроші за тиждень. - Дякую, не треба.
- Я вступлю до скаутів. - А мені то що?
- Я буду твоєю служницею наступні чотири тижні. - Мені не потрібна служниця. У мене є мама.
Тоді кажи, чого тобі треба.
Я хочу побачити, що в тій сумці, яку фрекен Шаер дала тобі.
- Мама з татом будуть розлючені. - Вони сплять.
Коли я скажу їм, що ти десь пішла серед ночі, вони одразу прокинуться.
Але ти не зробиш цього. Ти дав слово.
Хіба?
Скаут, котрий не може тримати слово - взагалі не скаут.
- Візьми. - Навіщо він мені?
Свиснеш, коли тобі буде страшно.
- Марі, це ти кричала? - Я просто подула у свисток. Хотіла викликати поліцію.
Твої батьки будуть вельми втішені, коли дізнаються, що ти втекла кудись серед ночі.
Я думала, що ви померли!
- Це листівка від Александра Ларсена? - Так, від нього.
Нещодавня. Він усе ще вас кохає.
Його кохання вище за небо.
Уже ні. Александр Ларсен надіслав мені 83 листівки.
З Калькутти, Венеції, Маямі, Марселя...
У першій, із Сінгапуру, він написав:
"Я кохаю тебе."
Але більш нічого, так? Нічого типу "Моє кохання вище за небо."
Він таке написав лише на стіні 45 років тому.
Ні, він більш ніколи не писав "Моє кохання вище за небо."
Перетворюється на попіл. Так само, як і кохання.
Це дурня. Навіщо ви це зробили?
Я так зробила, тому що Александр Ларсен - жаба!
Нарешті я навчилася жити без нього, як він об'явився.
"Моє кохання вище за небо."
Ось чому Александр Ларсен жаба.
Хіба вам не цікаво знати, де він?
- Я знаю, де він живе. На Сваньой. - Як ви дізналися?
Так зазначено на поштовому штемпелі.
Його кохання вище за небо.
Дуже низьке та жахливо темне небо.
Александр Ларсен сидить там і чекає, доки я приповзу до нього на колінах.
Та я ніколи не приїду!
- Думаю, вам слід поїхати до нього. - Щоб страждати від найбільшої поразки всього мого життя? Ніколи!
Я поїду з вами.
Уже занадто пізно для кохання.
Але бодай раз в житті треба спробувати.
Назви мені хоча б одну вагому причину зробити це.
Просто скажете йому...
Що він жаба!
Марі, ми з тобою їдемо на Сваньой, щоб сказати пану Ларсену, що він жаба.
Знаєте хто ви, пане Ларсен? Ви жаба!
Жахлива, бридка, слизька жаба.
Вітаю, Александре Жабо. Давно не бачилися.
Впевнена, твій тато не дозволить тобі взяти човна.
- Дозволить, якщо ви попросите. - У такому разі, здається, варто просити.
Де ти була? Тато разом з поліцією розшукував тебе. Ми думали, тебе вже немає в живих.
Я навіть плакати не можу, в мене не залишилося сліз.
- Ти зовсім про інших не думаєш? Лише про себе? - Зараз у мене з'явиться перша зморшка.
- У тебе є певні обов'язки. - Ні, ти позбавила мене їх.
Донечко... я не хотіла цього робити.
Я просто дуже перелякалася за тебе.
Я знайшла фрекен Шаер.
Любов - найдивніша річ.
Ну, у нас не завжди так...
Чудово, що ви з Марі так добре порозумілися.
Чай смачний.
У наші дні трапляється так багато дивних речей, тож... ми просто подумали...
Ну, не те щоб зовсім дивних.
- Ми хотіли попросити вас про дещо. - Це "Ліптон"?
- Можна, ми візьмемо човна? - Що? - Можна, ми візьмемо човна?
Керуйте обережніше. І тримайтеся поближче до берега!
- Усе буде добре. - Усе буде добре... Марі, ти застебнула жилет?
Фрекен Шаер, Марі міцно застебнула свій рятувальний жилет?
- Не стій у човні! - Сядь, зараз же сядь! - Ти випадеш за борт!
Я ніколи не випаду!
Щасти!
Якщо нам судилося утонути, то тут, здається, доволі глибоко.
Ти вправно кермуєш?
О, ні! Зустрічний човен!
- Хвилі - хіба це не весело? - Просто чудово!
Слухай, я забула свого капелюха. Можна, ми повернемося?
Виходимо у відкрите море!
Обов'язково їхати так швидко? Ти ж майже у відкритому морі!
- Припиніть! - Здається, наближається шторм.
- Пристанемо тут. - Повертаймося. Наближається дощ.
Шторм може з'явитися нізвідки.
Дощу не буде.
- Чому ти почервоніла? - Я не почервоніла.
Не хвилюйся. Я сам постійно червонію.
- Непогано. Дев'ять балів. - Ви вчителька?
Була вчителькою, юначе, була. Тепер я вільна, наче птаха.
- А ти хто? - Хенрік Мортенсен.
- Ось ти хто. - Здається, так.
Що ти тут робиш?
Це наш причал. Разом з будиночком.
- Вас прислала моя мама? - Чого б це?
Щоб ви були моїм репетитором. Я трохи відстаю в навчанні.
Я не збираюся тебе вчити, Хенріку Мортенсен.
- І взагалі, ми зараз же і назад. - Називайте мене Хенрік. Мені всього лиш...
- Чотирнадцять? - Звідки ти знаєш? Ти почервоніла.
Ми шукаємо одну людину. Його звуть Александр Ларсен.
Отже, тебе відправили сюди в заслання, бо ти погано вчився в школі?
- Александр Ларсен? - Ми говоримо зараз не про Александра Ларсена, ми говоримо про тебе.
- Зосереджуйся на чомусь одному. Тут поблизу є десь пансіонат? - Пансіонат?
Ми втомилися та зголодніли. Незабаром уже стемніє. Що тоді?
Про що це вона?
Думаю, вона хоче, аби ти запросив нас до себе.
- Швидше. - Що я тобі казала? Дощ.
Заходьте.
- У мене руки не дійшли до прибирання. - Правильно. До тебе все повільно доходить.
Здається, мама залишила одяг тут. Вона повернеться у вівторок.
Ти гарна.
Прошу. Вечеря на столі.
Що це була за вечеря! Їжа смачна, нездорова й різноманітна.
Білий хліб із шоколадним маслом - це не те що сир із житнім.
Навіщо ви сюди приїхали?
Ми шукаємо одну людину. Його звуть Александр Ларсен.
- Ти знаєш, як зіпсувати веселощі. - Ми сюди не за веселощами приїхали.
- Хто такий Александр Ларсен? - Дощ дуже швидко закінчився.
Він... нам треба з ним поговорити. Ти знаєш, де він живе?
Хто він вам?
Я йому не розповідатиму.
Можна, тоді я розповім?
Александр Ларсен - мій коханий.
Це сталося під час війни. Ми жили біля кордону.
Він допомагав людям втікати до Швеції.
І раптом прийшла листівка. Зі штемпелем цього острова.
- Певно, ви сильно його кохали. - Так.
А його кохання було вище за небо.
Це з вірша, якого він читав мені.
Прагну тебе у риму загорнуть...
Прагну в граніт поезії назавжди...
...твою закарбувати суть.
Ти сонцесяйна мрійниця! Звертаєш...
...до золота блідо-вечірнього чоло дівиче.
Одне до одного ти небо пригортаєш...
...так само світле, ніжне, таємниче.
Мама читала його мені. Це нагадувало їй про мого тата.
- Він помер? - Ні, вони розлучилися.
Це на краще. У будь-якому разі, для них.
- Можливо, Ларсен - це той відлюдник. - Відлюдник?
Чоловік, який живе на Соероддені. Я бачив його з моєї башти.
- З якої такої башти? - Моєї вартової башти.
Ні, вже пізно. А ви ще не постелилися.
- Хіба ми не поїдемо туди? - Ні, ми лягаємо спати. Чи він той відлюдник чи не він.
- Але ж заради нього ми й сюди... - Ви двоє можете лягти у спальні.
- Добраніч! - Добраніч!
Марі? У мене дуже поганий зір.
- Він настільки поганий, що тобі необов'язково одягатися, коли йтимеш до вбиральні. - Дуже смішно.
- Я навіть не бачу, як ти червонієш. - Хрін собачий.
- Що ти сказала? - Я розмовляла з Хенріком.
- Мені почулося, що ти сказав "хрін собачий" - Що ви сказали?
- Мені почулося, що ти сказав "хрін собачий" - Ні, це Марі сказала.
- Чому? - Не знаю.
Поговоримо про це зранку.
- Чому це я "хрін собачий"? - Що?
- Я з Марі розмовляю. - Бо це я назвала його "хріном собачим".
Я ніколи такого не говорила. Як тобі таке в голову прийшло?
- Уявлення не маю. Добраніч! - Добраніч!
- Хенріку! - Що?
Фрекен Шаер зникла.
Фрекен Шаер!
Агов!
- Ви там? - Ні, я не тут.
- Ви скоро побачитеся з ним. - Чому це? - Ми підемо туди.
- Ні, ми цього не робитимемо. - Але ж ми заради цього сюди й приїхали!
Ні, я вирішила: нехай краще усе залишається так, як було.
- Це ж дурня. - Я знаю.
- Заради вас я втікала з дому. Стара дурепо! - Я знаю!
Припиніть! У моєму домі я не потерплю сварок.
- Гаразд, ходімо. - Забудьте.
Хіба так важко - залишити людину в спокої?!
Це приватна власність! Напис бачили?
Це він?
Александр Ларсен!
Ти жаба!
Ребекко... Чуєш?
- Є! - Ти про що?
Вони знайшли одне одного. Ось і все.
- Думаєш, вона його вб'є? - Не вб'є. Вона його кохає.
- Щось не схоже на те. - Значить, ти нічого не знаєш про кохання.
Ти куди?
Я покажу тобі, як виглядає кохання.
- Думаєш... - Тихо!
- Треба допомогти йому. - Чекай.
- Вони б'ються! - Ні.
Що я тобі говорила?
Спочатку вона цілує його, а потім вбиває.
- Що він каже? - Прагну тебе у риму загорнуть...
- Думаєш? - Знаю.
Марі?
Ходімо.
Що таке? Ти плачеш?
Я ніколи не плачу.
- Що це? - Її весільна сукня.
Гарна?
Я думаю, ти найпрекрасніша з усіх, кого я коли-небудь бачив.
Ти наступив на сукню.
Про що ти думаєш?
Про ту весну, коли мені було сім років.
Я знайшла в лісі галявину диких квітів.
І я думаю, що мені ніколи знову не буде сім. А ти про що думаєш?
Я думаю про тебе.
Якщо ти хоч комусь про це розповіси, я вб'ю тебе.
- Схоже, ти обрав дике життя. - Ну, я був молодим.
Я хотів, щоб життя було схоже на бурю.
- Але ж наше життя починається зараз. - Це ти так вважаєш.
Ребекко, зачекай...
Ні. Тепер твоя черга чекати. Ходімо, Марі.
- Куди ми? - Час повертатися додому.
Зачекайте!
- Що це? - Це ваша весільна сукня. Ви мали в ній виходити заміж.
У мене не було часу на весілля. Я ледве встигала жити.
Ребекко!
- Ви сказали їй? - Що сказав?
Що ви кохаєте її?
- Скажіть їй зараз же. - Занадто пізно.
Ніколи не пізно. Скажіть їй.
Ходімо. У нас немає попереду цілого життя.
Я кохаю тебе.
Скажіть, що ваше кохання вище за небо.
Я кохаю тебе! Вище за небо, Ребекко!
Якщо ти справді так вважаєш, то я дозволю тобі провести мене до човна.
- Можеш залишити собі. - Значить, ти повернешся?
Принц або жаба - ось у чому питання.
- Ось і все. - Ти про що?
Ти їдеш. Це кінець.
Я повернусь.
- Ти повернешся? - Я надішлю тобі листівку.
- У мене є для тебе запрошення. - Що?
- У мене є для тебе запрошення. У невеличку подорож. - Куди?
- До Сінгапуру. - Прошу?
До Сінгапу... У тебе проблеми зі слухом?
Ви серйозно?
Я занадто стара, щоб говорити про таке несерйозно.
Ребекко! Знаєте, хто ви?
Ви - жаба!
Не стій у човні.
Українські субтитри – КрІаТивне Універсальне МедіаУгРуповування